Антили в колоніальних протиріччях європейських держав наприкінці XV – у першій половині 20-х років XVІI ст.
В статті досліджено Антили в колоніальних протиріччях європейських держав наприкінці ХV – першій половині 20-х рр. ХVІІ ст. З’ясовано причини, хід та наслідки колоніальної експансії Іспанії на Антильських островах наприкінці ХV – першій половині ХVІ ст. Висвітлено особливості колоніальної політики Франції в цьому регіоні в першій половині ХVІ ст. Проаналізовано англо-іспанське протистояння на Антилах в другій половині ХVІ ст. Охарактеризовано загострення колоніальних суперечностей між Іспанією та Нідерландами за панування на Антильських островах на початку ХVІІ ст. Відкриття Американського континенту наприкінці ХV–XVI ст. та чутки про великі багатства вплинули на долю цього регіону, а також на процес європейської колонізації Нової Світу. Відразу після відкриття Америки Іспанія рішуче заявила про свої права на одноосібне володіння нововідкритими територіями. Укладений у 1494 р. Тордесільяський договір та булли папи Олександра IV повинні були сформувати правове підґрунтя для поділу всіх земель, які були за межами Європи, між Іспанією та Португалією і визнати всі відкриті в майбутньому землі їхньою винятковою власністю. Проте ці наміри не вдалося реалізувати, оскільки претензії Іспанії на одноосібне володіння всіма заморськими землями були неприйнятні для інших європейських країн, перш за все, Франції. Дорогоцінні метали, що хлинули з Америки до Європи, стали вагомим доказом цінності цього маловідомого європейцям континенту. Вони стали метою руху на Захід неіберійських націй і визначальним стимулом у прагненні Франції та інших європейських держав заперечити іспано-португальський поділ заморських територій, отримавши у ньому свою частку. В другій половині XVI ст. в експансії неіберійських країн до Нового Світу почала домінувати Англія. Не дивлячись на успіхи в ослабленні іберійської колоніальної монополії, характер англійської експансії у напрямку Антил порівняно з попереднім періодом принципово не змінився. Поступово активізується участь королівської влади в експедиціях до Америки. Водночас це не знімає питання про те, наскільки для офіційного Лондона колоніальна сфера була особливим напрямом у загальному комплексі міжнародної політики Англії. На початку XVIІ ст. вирішального удару іспанським домаганням на монополію в Карибському морі завдали Нідерланди. Це зробило можливою колонізацію регіону іншими європейськими державами. Присутність на Антилах Сполучених Провінцій, які мали величезний флот, не тільки гарантувала безпеку від спроб Іспанія відновити втрачену монополію, а й була важливою економічною умовою для початку колонізації Вест-Індії. Якщо раніше неіспанські судна час від часу навідувалися до цього регіону, то після появи в колоніальному протистоянні Нідерландів стала можливою постійна і широкомасштабна присутність тут торгових і військових кораблів Сполучених Провінцій. Отже, створювалися необхідні умови нормальних і регулярних торгових зв’язків майбутніх неіспанських колоній з Європою, нехай навіть і не через флот своєї метрополії.
Агентурно-оперативна діяльність радянських спецслужб у середовищі православного духовенства України (1953–1964)
Метою статті є комплексний аналіз етапів, форм, методів та наслідків агентурно-оперативної діяльності радянських органів держбезпеки у середовищі православного духовенства УРСР у 1953–1964 рр. Наукова новизна полягає в тому, що вперше агентурно-оперативна діяльність радянських спецслужб у середовищі православного духовенства України епохи хрущовських соціальних перетворень стала об’єктом окремого наукового дослідження. Методологія дослідження – принципи історизму, наукової об’єктивності, критичного аналізу джерел та комплексний підхід. Використано спеціальні методи історичного дослідження: архівно-джерелознавчий, контент-аналізу, критико-інтерпретативний, просопографічний, інституційний, геоісторичний. Висновки. У період з 1953 р. по 1964 р. агентурно-оперативна робота радянських органів держбезпеки в середовищі православного духовенства в УРСР набула нових масштабів і форм. Радянські спецслужби почали поступовий перехід від масових репресій до точкової оперативної роботи. Пріоритетом стало розширення агентурної мережі серед духовенства, зокрема в єпархіях, монастирях і парафіях. Проводилася активна ідентифікація впливових священнослужителів, зокрема з «контактами за кордоном». Протягом 1956–1959 рр. спостерігається різке зростання кількості спроб вербування агентури саме з середовища віруючих, які мали б інфільтрувати релігійні структури. Акцент зміщується на пошук агентів серед активних священників, насельників монастирів, єпископів і парафіяльного активу, здатних впливати на інше духовенство. Починаючи із 1960 р. відповідно до нових директив ЦК КПРС, органи КДБ мали створити якісно новий тип агентурного апарату – вузький за чисельністю, але максимально ефективний і впроваджений у керівні церковні структури. Основна мета агентурної діяльності полягала не лише у зборі інформації, а в активній протидії “реакційним елементам” у середині Українського екзархату: припиненню опозиційних настроїв, дискредитації духовенства, недопущенні спроб неконтрольованої комунікації з міжнародними релігійними центрами та організаціями.
Громадсько-політична діяльність Володимира Горбового у 1939–1941 рр.
У статті представлено результати дослідження громадсько-політичної діяльності Володимира Горбового на початковому етапі Другої світової війни (вересень 1939 – червень 1941 рр.). Методологія дослідження спирається на принципи науковості, авторської об’єктивності, верифікації, системності, біографічний та просопографічний підходи, а також на загальнонаукові (аналіз, синтез, класифікація) та спеціально-історичні (історико-генетичний, історико-типологічний, історико-системний, критики історичних джерел) методи. Наукова новизна полягає у тому, що вперше в українській історіографії на основі архівних і наративних джерел розкрито діяльність В. Горбового на початковому етапі Другої світової війни. У результаті дослідження з’ясовано, що у жовтні 1939 р. В. Горбовий виїхав із Галичини, окупованої радянськими військами, та переїхав на підконтрольну німцям територію. Він зміг продовжити свою юридичну практику, працюючи в Апеляційному Суді у м. Кракові, та водночас надалі залишатися активним членом ОУН. З ініціативи націоналістичного підпілля очолив краківський Український Комітет у справі біженців. В. Горбовий у ролі очільника Українського комітету допомоги полоненим і біженцям зумів налагодити контакти з окупаційною німецькою верхівкою, що давало йому можливість реалізовувати благодійні завдання організації. Водночас він намагався донести до представників німецьких властей ідею про можливість політичної співпраці з українцями. Після формування Українського Національного Об’єднання, яке мало стати єдиною загальноукраїнською організацією, представники влади, що мали вирішальний голос у таких питаннях, надали перевагу В. Кубійовичу. Натомість В. Горбовий був активно залучений до роботи керівних структуру ОУН у часі її ідейного розколу. Він був послідовним прихильником С. Бандери і входив до Революційного Проводу ОУН та організованої комісії із правників, яка мала допомогти нейтралізувати конфлікти всередині організації. Водночас його репутацію намагалися підірвати представники ОУН А. Мельника.
Перша світова війна, жінки та повсякдення прифронтових міст України
Метою статті є аналіз життя прифронтових міст України у часи Першої світової війни. Автори зосереджуються також на вивченні взаємовідносин влади і суспільства, окремих сюжетів жіночих досвідів війни та посиленні суспільної ролі жінки. Додатково аналізуються нові явища повсякденного життя воєнного періоду, зокрема у сфері громадського життя, культури, політики, санітарно-епідеміологічного стану та надання медичної допомоги пораненим солдатам та офіцерам. Новизна роботи полягає у спробі поєднати історію міста в умовах війни та елементів жіночої історії на тлі війни. Дослідження відображає загальну тенденцію до “антропологізації” та “оповсякденювання” історії, як прагнення зробити жінку історичним дієвцем. Висновки. Місто та його мешканці в умовах Першої світової проходили періоди “адаптації” початкового періоду та “звикання” протягом наступних років війни. Вони змушені були реагувати на виклики, що проявлялось у появі нових інституцій та явищ (благодійні, громадські організації, активізація профспілок; постать “публічного інтелектуала”), адаптації виробництва та перепрофілювання діяльності закладів (обладнання для фронту та боротьби із інфекційними хворобами; перетворення навчальних закладів на шпиталі). Але при цьому, зберігались довоєнні практики, властиві для життя міста поза війною. Перша світова мала помітний вплив на жінок, частина з яких змушена була “примірювати” на себе нові ролі, здобувати новий досвід та засвоювати нові практики, що поступово призводило до зміни становища жінок у суспільстві.
Психосоціальні аспекти дітозгубництва на Правобережній Україні у другій половині ХІХ – на початку ХХ ст. (на прикладі судових справ Житомирського окружного суду)
Метою дослідження є аналіз окремих судових справ жінок-дітозгубниць, що розглядалися у Житомирському окружному суду наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. для визначення психосоціальних мотивів злочину. Методологія дослідження базується на загальнонауковий та спеціально-історичних методів з урахуванням основних принципів історичного пізнання (аналізу, історизму, об’єктивності). Використано методологічний інструментарій соціальної історії, жіночих студій, методи “кейс-стаді” та мікроісторичного аналізу, що дозволяє висвітлити особливості проблематики. Наукова новизна полягає у дослідженні психосоціальних чинників дітозгубництва на прикладі конкретних кримінальних випадків, на основі раніше не опублікованих архівних джерел Житомирського окружного суду. У результаті автор дійшов висновку, що дітозгубництво було зумовлене поширенням позашлюбних стосунків та порушенням соціокультурних норм через прояви сексуальної свободи, ігнорування контролю з боку родини чи громади, що часто стосувалося покриток, солдаток, вдів, формально заміжніх жінок. Прагнення приховати позашлюбну вагітність спонукали жінок до деструктивних реакцій: таємні пологи, свідома відмова від допомоги, відсутність емпатії до дитини, що часто ставало причиною смерті немовляти. Відтак, головними мотивами дітозгубництва були: осуд з боку громади чи рідних, сором за народження позашлюбної дитини, неприязнь до новонародженої дитини, відмова доглядати та виховувати небажану дитину. Більшість жінок-дітозгубниць були неготові до майбутнього материнства, зокрема через можливі матеріальні труднощі, втрати шлюбних перспектив, відсутності прикладу материнського виховання та любові. Психоемоційне напруження, спричинене суспільним тиском та дотриманням усталених соціокультурних норм, штовхало жінку, незалежно від соціального статусу, віку, майнових статків до захисту звичного способу життя та виконання соціальних ролей.
Базарська трагедія в комеморативних практиках у період незалежності України
Метою статті є дослідження комеморативних практик, пов’язаних з Базарською трагедією листопада 1921 р., в період незалежності України. Наукова новизна дослідження полягає в тому, що тут уперше комплексно проаналізовано комеморативні практики кінця ХХ – першої чверті ХХІ ст., які стосуються Базарської трагедії. У результаті автор приходить до висновку, що у період незалежності України комеморативні практики, пов’язані з Базарською трагедією листопада 1921 р., набули сталого й системного характеру, утвердившись як важливий елемент національної політики пам’яті. Центральне місце серед комеморативних практик займає вшанування пам’яті героїв Волинської групи Другого зимового походу Армії УНР, страчених більшовиками у 1921 р., насамперед біля Меморіалу Героїв Базару. Комеморація проявляється через встановлення пам’ятних знаків, проведення Всеукраїнського фестивалю “Герої Базару”, створення документальних фільмів та проведення наукових заходів. Виявом комеморативних практик також стала поява топонімів, названих на честь учасників Другого зимового походу Армії УНР та Базарської трагедії. У свою чергу, як результат політики декомунізацій й дерусифікації відбулося перейменування топонімів, які були названі іменем Григорія Котовського, та здійснений демонтаж пам’ятників і пам’ятних знаків, встановлених цьому більшовицькому діячу.
Звіти віцеконсульства Франції у Харкові як джерело з історії України кінця ХІХ – початку ХХ століття (за документами Національного архіву Франції)
Метою статті є аналіз структури, змісту та інформаційного потенціалу звітів віце консульства Франції у Харкові за 1900 – 1905 рр. з джерелознавчої перспективи (за документами Національного архіву Франції в Парижі). Завданням є визначення можливості використання консульських звітів у дослідженнях з історії України, зокрема під час вивчення соціально-економічних процесів в Харківській та Катеринославській губернії наприкінці ХІХ – на початку ХХ століття. Наукова новизна статті полягає в тому, що у перше було здійснено спробу дослідити дипломатичні звіти віце консульства Франції у Харкові як джерела з історії України кінця ХІХ – початку ХХ ст., проаналізувати їх інформаційний потенціал і надати характеристику. Було запропоновано класифікацію досліджених звітів та систематизовано їх за п’ятьма групами відповідно до змістового наповнення (промислові, комерційні, статистичні, прогностичні та соціально-економічні). Окрім цього, було суттєво розширено та впроваджено нові факти до наукового дискурсу щодо структури віце консульства Франції у Харкові в означений період. У результаті дослідження, автор робить наступні висновки, що дипломатичні звіти є важливим історичним джерелом, яке поєднує соціально-економічну та культурну інформацію. Документи надають цінну інформацію та дозволяють простежити перебіг індустріальних процесів у Харківській та Катеринославській губернії, розвиток торгівлі, діяльності акціонерних товариств, залучення іноземного капіталу. А також, надають можливість побачити особливості соціально-економічних процесів в регіоні з перспективи французьких дипломатів. Аналіз наукової розробки обраної проблеми засвідчує, що потенціал цих документів не є вичерпаний і може бути використаний у подальших наукових дослідженнях, зокрема у дослідженнях з історії України, локальної історії, розвитку промисловості, торгівлі, культури, міжнародних відносин, інтердисциплінарних дослідженнях тощо.
Жінки в розбудові польської освіти в Україні в другій половині XIX ст. – перших десятиліттях XX ст.
Метою статті є висвітлення ролі, значення та соціального статусу польських жінок в освітній діяльності в Україні в другій половині ХІХ – перших десятиліттях ХХ ст. Наукова новизна дослідження полягає в представленні еволюції розвитку польської освіти в Україні від часу утисків царською владою польської культури і освіти до активної розбудови польського шкільництва в умовах Української національної революції та з’ясуванні ролі і значення жінок у цьому процесі. Висновки. В умовах національних утисків у другій половині XIX століття у шляхетських маєтках було створено низку підпільних польських шкіл. Значна кількість з них була заснована жінками. Наприкінці XIX століття підпільна освітня діяльність була оформлена в громадську організацію “Освіта”, що була легалізована під час Російської революції 1905 року. Однак, згодом її діяльність була заборонена царською владою через побоювання зміцнення польських впливів у суспільстві. Під час Першої світової війни, завдяки зусиллям видатної освітньої діячки В. Перетяткович, було створено польську школу для дівчат. Завдяки напливу біженців виникає значна кількість польських шкіл, які забезпечили роботу польській інтелігенції. Польська освіта набула найбільшого розквіту в роки Української національної революції, коли представниці різних польських соціальних класів та політичних переконань об’єднали зусилля для розвитку польської освіти. Польські жінки поряд із чоловіками очолювали освітні заклади різних рівнів. Вони керували освітніми громадськими організаціями та школами, брали участь в обговореннях структури та організації польських шкіл та змісту освітніх програм. Завдяки їхнім зусиллям практично все польське населення України було забезпечено польською освітою. Після приходу до влади більшовиків більшість польських освітніх організацій припинили свою діяльність. Їхні лідери емігрували до Польщі.
Фальсифікат документа: міждисциплінарний вимір
Мета статті полягає в розкритті значень поняття фальсифікат документа; репрезентації формування засад технічної експертизи та наукової критики документів; виявленні основних підходів до з’ясування фактів фальшування, підроблення документів. Методологію дослідження склали історико-хронологічний, термінологічний, методи аналізу, синтезу, узагальнення. Історико-хронологічний метод застосовано для розкриття еволюції експертизи документів, формування галузей знань, пов’язаних із вивченням історичних джерел, наукових і технічних практик виявлення фальсифікату документів. Термінологічний метод застосовано для виявлення ієрархічності значень понять “фальсифікат документа”, “підробка документа”, “підлог документа”. Методи аналізу й синтезу використано для викладу причинно-наслідкових зв’язків між накопиченням емпіричних, прикладних знань і розвитком експертизи, наукової критики документів. Метод узагальнення став у пригоді для з’ясування основних тенденцій і традицій розвитку експертизи документів із метою виявлення фальсифікатів. Наукова новизна дослідження полягає в представлені багатовимірної проблеми фальшування документів в історії людства. Висновки. Проблема фальсифікату документа має давнє походження. Початково викриття фальшованого документа мало практичне значення, згодом ще й науково-прикладне. Методики розпізнання фальсифікату документа складаються передусім у надрах правової, архівної й діловодної практик. Об’єкти фальшування: документна інформація або / і носій документної інформації. Документ може бути сфальшованим зумисно (примусово, добровільно) або випадково. Поняття фальсифікат є ширшим, ніж підробка. Підробити документ можна в тому випадку, якщо він уже існує. Підлогом є той документ, який через первинний задум автора потенційно приречений на фіксування неповних, недостовірних, прихованих даних чи спотворення формальних ознак, характеристик. Фальсифікат документа – це результат його підроблення, підлогу. Склалися різні підходи до вивчення фальсифікату документа, зокрема правовий, історико-джерелознавчий та ін. Для правового підходу доказова цінність документа є головною його властивістю. Для істориків-джерелознавців, архівістів, документознавців головною цінністю документа є інформаційна. На інституційному, нормативно-правовому, технічному, науково-методичному рівнях засвідчено актуальність, важливість і необхідність захисту інформації, документів від фальшувань.
Світовий Конгрес Українців на сторінках наукового щорічника «Україна дипломатична» (2000-2024)
У статті представлено комплексний аналіз висвітлення діяльності Світового Конгресу Українців (СКУ) на сторінках наукового щорічника «Україна дипломатична» за період 2000-2024 рр. Вона базується на вивченні матеріалів видання, що систематизовані за хронологічним та тематичним принципами, з використанням загальнонаукових і спеціальних історичних методів дослідження та методів джерелознавчого аналізу. Проаналізовано динаміку появи згадок про СКУ у щорічнику, що відображає зростання уваги з боку науковців і дипломатів до діяльності цієї міжнародної організації, особливо після 2014 р., коли почалася «гібридна» фаза російсько-української війни. Виявлено основні напрямки діяльності СКУ, що висвітлені на сторінках щорічника, а саме: захист прав людини, підтримка незалежності і суверенітету України, сприяння демократичним процесам в країні, розвиток культурної, економічної і публічної дипломатії та контроль за виборами в Україні. Особливу увагу приділено ролі СКУ щодо консолідації української діаспори та її взаємодії з Україною. Простежено еволюцію взаємовідносин СКУ з центральними органами влади України, починаючи від перших контактів до підписання меморандумів про співпрацю. Висвітлено процес набуття СКУ статусу міжнародної організації, його співпрацю з міжнародними інституціями, зокрема ООН, Радою Європи, НАТО, ОБСЄ та ЄС. Розкрито внесок СКУ у розвиток різних напрямків публічної дипломатії України, зокрема економічну, наукову, експертну, освітню, культурну, цифрову та спортивну дипломатію. Наведено приклади конкретних заходів та ініціатив, які СКУ здійснював з метою поліпшення іміджу України у світі. Матеріали щорічника розглянуто як цінне джерело для вивчення історії СКУ та його впливу на міжнародні відносини України. Висвітлено публікації ветеранів дипломатичної служби, які містять унікальні відомості про діяльність Конгресу. Результати дослідження сприяють заповненню лакун в історіографії української діаспори та міжнародних відносин України, а також можуть бути використані для подальшого вивчення ролі СКУ як важливого актора міжнародної політики.
науковий щорічник «Україна дипломатична»
Еволюція репрезентації кримськотатарського народу в українських шкільних підручниках
Дослідження спрямоване на аналіз змін у репрезентації історії кримськотатарського народу в українських шкільних підручниках з історії після 2014-2016 років, а також виявлення тенденцій до подолання негативних стереотипів та інтеграції кримськотатарської тематики в загальноукраїнський історичний наратив. Вивчено підручники для учнів 5–11 класів, проаналізовано роботи відомих авторів та проведено дискурсивний аналіз. Дослідження виявило позитивну динаміку у висвітленні історії кримськотатарського народу, зокрема в контексті трагічних подій, таких як депортація 1944 року, а також в аспектах, пов'язаних із державотворчими прагненнями, внеском у дисидентський рух та сучасними викликами. Сучасні підручники поступово переходять до більш об’єктивного висвітлення історичних фактів, інтегруючи тематику кримських татар у спільний національний наратив. Це дозволяє не лише подолати попередні стереотипи, а й забезпечити глибше розуміння взаємодії між українцями та кримськими татарами в різні історичні періоди. Основні тенденції включають перегляд наративів, визнання внеску кримськотатарського народу в українське суспільство, а також боротьбу з імперськими стереотипами, що актуалізувалося після анексії Криму у 2014 році.
Український інститут національної пам’яті як інституційна основа декомунізації в Україні
Метою роботи є розгляд діяльності Українського інституту національної пам’яті як інституційної основи декомунізації в Україні. Наукова новизна дослідження полягає у тому, що тут уперше комплексно проаналізовано процеси створення й діяльності Українського інституту національної пам’яті як інституційної основи декомунізації в Україні. У результаті автор приходить до висновків, що Український інститут національної пам’яті був створений Постановою Кабінету Міністрів України у 2006 р. відповідно до ініціативи Президента В. Ющенка. Він отримав статус центрального органу виконавчої влади та мав широке коло завдань, пов’язаних з відновленням та збереженням історичної пам’яті українського народу. Упродовж 2010–2014 рр. Інститут діяв як науково-дослідна установа. Свій статус центрального органу виконавчої влади Український інститут національної пам’яті поновив після Революції гідності. У цей час він перетворився на інституційну основу декомунізації в Україні.
Український інститут національної пам’яті
Формування особистості у 1960–1980-х рр.: радянська русифікаційна політика
У пропонованій статті визначено передумови та наслідки впливу русифікаційних процесів на формування радянської особистості. За допомогою політики так званого «виховання мас» партійна номенклатура намагалася трансформувати свідомість тогочасного радянського громадянина. Тотальна русифікація, мовно-культурні трансформації та нівелювання національних здобутків народів УРСР призводили до цілковитого зламу свідомості індивідів. Радянські ідеологи нав’язували населенню нову реальність. У цьому контексті досить важливим є дослідження мовного питання. Оскільки російська набувала статусу «мови всесоюзної комунікації», вільне володіння та відповідно її вивчення, відкривало для населення певні перспективи. У результаті поширення русифікаційних процесів у науково-освітній галузі відбувалася трансформація національної ідентичності населення Радянської України. Поява телебачення та радіомовлення лише посилила вищезазначені тенденції. Адже за допомогою телерадіомовлення керувати свідомістю широких народних мас стало набагато зручніше. Такий стан речей спричиняв появу комплексу меншовартості в етнічних груп, що проживали на території тогочасного Радянського Союзу. Особливо негативно такі тенденції позначилися на проявах самоідентифікації українців, які були змушені пристосовуватися до нової реальності. В нових умовах існування, прояви української мовно-культурної та національної ідентичності прирівнювалися до «буржуазного націоналізму» та плюралізму думок, що надалі, лише посилювало тиск партійної номенклатури на україномовне населення республіки. Таким чином, дослідження впливу русифікаційних процесів на формування нового типу особистості в Радянській Україні 1960–1980-х рр. є досить актуальним. В умовах сучасної російсько-української війни, проблема трансформації національної самосвідомості українського народу потребує подальшого ґрунтовного аналізу. В цьому контексті вагомого значення набуває дослідження русифікації, як ключового чинника зламу української ідентичності.
Єврейський погром у Бердичеві 5 січня 1919 р.
Метою статті є дослідження єврейського погрому у місті Бердичеві 5 січня 1919 р., а саме: передумов, перебігу та пошук його основних винуватців. Методологія наукового дослідження ґрунтується на основі загальнонаукових і спеціальних історичних методів з урахуванням базових принципів історичного пізнання. Принципи історизму та науковості дали змогу відтворити події, пов’язані з єврейським погромом у місті Бердичеві 5 січня 1919 р., з урахуванням історичних обставин та відтворенням причинно-наслідкових зв’язків. Принцип об’єктивності допоміг підійти до розгляду окресленої проблематики з урахуванням об’єктивних історичних закономірностей та з критичним аналізом літературно-джерельної бази. Використання принципу системності дозволило врахувати всю наявну автору літературно-джерельну базу для комплексного охоплення теми. Наукова новизна полягає в тому, що вперше на основі широкої джерельної бази досліджено основні передумови та специфіку перебігу єврейського погрому в Бердичеві 5 січня 1919 р., а також здійснена спроба пошуку винуватців погрому. У результаті автор приходить до висновку, що передумовами здійсненню єврейського погрому стали погіршення безпекової ситуації, зниження рівня забезпечення військовослужбовців гарнізону та активізація більшовицького підпілля у Бердичеві. Ситуацію погіршували чутки про підтримку євреями німців та вимога військової влади про сплату контрибуції у розмірі трьох мільйонів карбованців. Єврейський погром вчинив військовий загін полковника Олександра Палієнка, який підпорядковувався голові «Головної слідчої комісії при Директорії» Михайлу Ковенку. Приводом для здійснення погрому стала інформація про більшовицький заколот, який нібито готувався у місті на 5 січня і мав відбутися після засідання ради робітничих, козацьких та селянських депутатів у приміщенні місцевого театру. Погром був організованим та носив характер грабунку.
Директорія Української Народної Республіки
Село Великі Проходи Харківського району Харківської області за матеріалами ревізьких сказок 1721 року
Стаття присвячена оприлюдненню первинних матеріалів подушного перепису населення с. Великі Проходи, що від часу свого заснування в 1660 р. відносилося до Бєлгородського повіту, в 1780 р. увійшло до складу новоутвореного Харківського повіту, в 1923 р. – Дергачівського району Харківської області, а в 2020 р. – Харківського району та області. Найстарішим із архівних документів по даному селу є подвірний перепис 1678 р., який зберігається у фонді Помісного приказу Російського державного архіву давніх актів (РДАДА). Після ряду реформ Петра І щодо вдосконалення фіскального обліку населення в 1718 р. подвірні переписи було замінено на подушні, де одиницею обліку стала ревізька «душа», а матеріали переписів були названі ревізькими казками. Запропоноване до розгляду джерело є першою ревізькою казкою с. Великі Проходи 1721 р., первинні матеріали якої знаходяться у фонді “Ландратські книги і ревізькі сказки” РДАДА. Автором приведені характерні особливості та повний текст даної ревізії, перекладений на українську мову зі збереженням оригінальної структури документу. Формуляр ревізької сказки в 1721 році був ще на початковому етапі свого становлення, тому переписні листи являють собою перелік чоловічого податного населення в кожному дворі з указанням їхнього віку і соціального стану. Численні помилки у віці є свідченням неефективної роботи відповідальних осіб на початку впровадження ревізійних переписів. Перша ревізія по всій території України, що входила до складу Російської імперії, була проведена тільки в 1782 р. Фактично це була вже четверта ревізія, а до цього подушні переписи проводилися тільки в окремих регіонах України і лише серед певних верств населення. Таким чином, введення до наукового обігу матеріалів ревізької сказки с. Великі Проходи 1721 р. може бути корисним у соціально-демографічних, просопографічних, генеалогічних та краєзнавчих дослідженнях.
Становлення світової політики США наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст.
У статті досліджено становлення світової політики США наприкінці XIX – на початку ХХ ст. Висвітлено ідеолого-політичні аспекти обґрунтування становлення США як світової держави. Охарактеризовані причини активізації колоніальної експансії США у 90-х роках XIX ст. З’ясована роль основних угруповань усередині американського істеблішменту в питанні активізації колоніальної політики Вашингтону протягом періоду, що досліджується. Проаналізовано міжнародні наслідки посилення колоніальної експансії США після іспано-американської війни та захоплення Філіппін наприкінці XIX – на початку ХХ ст.
Зовнішньополітична програма А.-Ж. дю Плессі де Ришельє та реалізація завдань державного розвитку Франції у 1620-1640-х роках
У статті в загальноісторичному контексті розкривається реалізація зовнішньополітичної програми першого міністра Людовіка XIII А.-Ж. дю Плессі де Ришельє. Автор аналізує основні риси зовнішньополітичної програми кардинала, її зв’язок з міжнародним положенням Франції та результативність з точки зору розвитку французького абсолютизму. Зовнішньополітична програма першого міністра Людовіка XIII базувалась на усвідомленні необхідності вирішення декількох зовнішньополітичних завдань, кожне з яких тісним чином було пов’язане з внутрішнім розвитком Франції. В “Політичному заповіті” Ришельє чітко аналізує власні цілі та обґрунтовує їх: боротьба з австрійськими та іспанськими Габсбургами, придушення політичних амбіцій дворянства, боротьба з гугенотами всередині самої Франції. За наслідками реалізації зовнішньополітичної програми першого міністра Франція отримала провідні позиції в континентальній Європі. Це фактично обумовило весь подальший шлях французького абсолютизму до Французької революції кінця XVIII ст. Таким чином, кардинал Ришельє посідає визначне місце в історії Франції Нового часу, адже його політичний спадок становить значний інтерес навіть в XXI ст.
Польсько-український конфлікт у Карпатському краї ОУН (1943-1945)
У статті розглядається один із найбільш складних періодів у спільній історії українського і польського народів – роки Другої світової війни, оскільки саме це був період найбільшого польсько-українського протистояння. Польсько-українське протистояння, яке досягло свого піку у 1943-1944 рр. відбувалося як на військово-організаційному (між українським націоналістичним і польським підпіллям), так і побутовому рівнях (між українським і польським населенням, передовсім сільським). Виокремлені причини та наслідки польсько-українського протистояння. Встановлено, що його кульмінація у Карпатському краї припадала на першу половину 1944 р., окремі ж акції припадали на другу половину 1944 р. Відтак уже наприкінці 1944 р. на початку 1945 р. польське підпілля на західноукраїнських землях практично перестало існувати, а польсько-українське протистояння, особливо його військова сторона пішло на спад.
Реорганізація освіти на Дрогобиччині в 1939-1944 рр.: порівняльний аналіз радянських і німецьких практик
У статті порівнюється політика гітлерівського та сталінського режимів щодо реорганізації освіти на теренах Дрогобицької області УРСР у 1939-1944 рр. Порівняльний аналіз охопив такі аспекти: управління освітою, мережа шкіл, педагогічні кадри, учнівський контингент, фахова і вища освіта, освіта дорослих та курсова система навчання. Встановлено, що нацистська освітня політика була більш руйнівною в інституційному та особистісному вимірі, однак відзначалася меншим контролюючим потенціалом. До позитивних сторін освіти у радянський період автор зараховує збільшення кількості україномовних шкіл, залучення значного числа дітей шкільного віку до школи, в нацистський – широку розбудову фахового шкільництва.
Формування бюрократичного апарату Української Держави
Дана робота присвячена такому аспекту внутрішньої політики уряду Української Держави та особисто гетьмана П. Скоропадського, як розбудова бюрократичної системи, за допомогою якої забезпечувалося належне функціонування існуючих тоді різноманітних державних установ. Автором були використані у якості джерел офіційні документи, зокрема нормативні акти 1918 р., архівні джерела, спогади сучасників, преса досліджуваного періоду і наукові дослідження сучасних науковців. Це дало змогу дати об’єктивну оцінку діяльності гетьманського уряду щодо розбудови системи державного управління та бюрократичного апарату. Окрема увага була приділена кадровій політиці українського уряду, матеріальному забезпеченню державних службовців, деяким проблемам суспільно-політичного характеру, що впливали на роботу бюрократичного апарату Української Держави.
Держава як актор: до проблеми формування території Харкова (друга половина XVIII – початок ХХ ст.)
В статті розглядається питання про роль держави в процесі формування території Харкова в другій половині ХVIII – на початку ХХ ст. Базуючись на планах розвитку міста, які надходили від імперської влади, проводиться аналіз ступеню їх реалізації в міському просторі. В основі роботи – акторно-мережева теорія Б. Латура, яка зображує всі явища як результат взаємодії між акторами (людьми та не-людьми). Ми простежуємо сліди в процесі формування міського простору лише одного провладного актора – планів розвитку міста, що надходили до Харкова. Дослідження відповідає на запитання про причини нереалізованості планів та акторів, які заважали їх втіленню. На нашу думку, неможливо розглядати взаємодію держави та людини виключно як дихотомію, адже в цьому процесі беруть участь і інші дійові особи. Таким чином, державні плани не були реалізовані через сукупність дій різних акторів, в тому числі, через відсутність місцевих спеціалістів, які б просували забудову за імперським зразком, недостатнє фінансування, природні фактори на кшталт незручного рельєфу та небажання самих мешканців перебудовувати чи зносити власні будівлі у відповідності до офіційних вимог.
Політичні репресії проти протестантських деномінацій у радянській Україні (1920-1930-ті роки): історіографічний аспект
У статті проаналізована новітня вітчизняна історіографія репресивної політики компартійно-радянського режиму щодо вірних, пресвітерів та проповідників протестантських громад України у міжвоєнні роки. Зокрема, автором розглянуті проблематика досліджень, погляди вітчизняних науковців на причини, форми, методи, етапи, наслідки, регіональну специфіку політичних репресій проти протестантів Радянської України в окреслений період, а також визначені перспективи подальшого опрацювання проблеми. У статті, спираючись на науковий доробок вітчизняних істориків, присвячений зазначеній проблемі, показан о, що політичн і репресії проти протестантських деномінацій в Україні розпочалися наприкінці 1920-х років, були детерміновані двома чинниками – утвердженням тоталітарного режиму та сталінською модернізацією, а найпотужніша за наслідками серія гонінь відбулася у період “великого терору”. Їх результатом стала ліквідація керівних структур, припинення легальної діяльності й поява нелегальних протестантських громад.
Рецензія на монографію: Скирда І. М. ХІІ Археологічний з’їзд: передумови, перебіг подій, історичне значення. Харків: ХНУ імені В.Н. Каразіна, 2018. 252 с.
Нове академічне видання з історії розвитку знань про керамікув установах УАН-ВУАН-АН УРСР
Рецензія на монографію: Котенко Вікторія. Історія української археологічної керамології (1918-1953): монографія. Опішне: Українське народознавство, 2018. 240 с. (Українські керамологічні студії, вип. 16).
США та колоніальне питання в міжнародних відносинах: 1918-1921 рр.
У статті досліджено позицію США у колоніальному питанні в контексті міжнародних відносин у 1918-1921 рр. Охарактеризовані причини, хід та наслідки активізації Вашингтона у врегулюванні колоніальної проблеми після Першої світової війни. Вивчено процес формування та реалізації зовнішньополітичних ініціатив президента США Вудро Вільсона у колоніальному питанні протягом періоду, що досліджується. Проаналізовано роль США у посиленні колоніальної боротьби між великими державами у 1918-1921 рр.
ВУАН у проекті “Шефство громадськості Київщини над Сталінщиною” (1929-1932): за матеріалами місцевої преси
У роботі висвітлюється комплекс заходів культурно-освітніх та наукових установ, відомий як “Шефство громадськості Київщини над Сталінщиною”, хронологічно активна фаза реалізації якого співпадає з роками першої п’ятирічки з 1929 р. до 1932 р., надалі трансформуючись у формат соцзамовлень. Досліджено два основні напрями втілення культурного та наукового проекту: заходи установ освіти та культури з остаточної ліквідації неписьменності, підняття рівня культури в регіоні та практичний внесок наукових установ ВУАН у розвиток промисловості Донбасу.
Протидія служби безпеки господарсько-фінансовим зловживанням в підпіллі ОУН та УПА
У статті на основі невідомих і маловідомих документів досліджено протидію зловживанням в господарсько-фінансовій діяльності підпілля Організації українських націоналістів (далі – ОУН) та Української повстанської армії (далі – УПА). Доведено, що головні “антикорупційні” функції виконувала Служба безпеки. Керівники підпілля, які допустили корупційні злочини своїх підопічних, суттєво понижувалися в посаді. Безпосередніх винуватців зловживань страчували. За дрібні господарчі злочини карали додатковими навантаженнями під час служби.
Походження та типологія оборонних дворів на Чернігівщині
У статті розглядається історіографія розвитку такого типу поселення, як “оборонний двір” на території Чернігово-Сіверщини. Це питання постало у зв’язку з тим, то деякі дослідники пояснюють його появу впливами і тенденціями часів входження Чернігівщини до складу Речі Посполитої. Однак аналіз історіографії даного питання показав, що витоки даного типу поселення простежуються ще в Стародавній Русі. У період з ХІ по ХІІІ ст. на території Давньоруської держави існували феодальні двори-садиби, на кшталт середньовічних європейських ранніх замків. Головна їхня відмінність від міських замків полягала в тому, що вони були заміськими, не входили в систему укріплень інших населених пунктів. Проблематику оборонного двору розробляли і польські вчені. Вони також виводять його еволюцію з часів формування польської державності та розвитку шляхетського стану аналогічного давньоруському боярству. На жаль, на сьогоднішній день не існує універсальної типології такого типу садиб. Тому автор зробив спробу її розробити. Авторська типологія є тільки пробною, тому вимагає доопрацювань і уточнень в майбутньому. Однак вже зараз зрозуміло, що багато елементів укріплених дворів XVII-XVIII ст. еволюціонували з укріплених дворів ХІ-ХІІІ ст. і мали багато в чому місцеву традицію. Тому теза про те, що такий тип поселення, як “укріплений двір”, був принесений на Чернігівщину звідкілясь, не відповідає дійсності.
Архівна освіта в Україні: стан і перспективи
У статті висвітлено чинники реформування архівної освіти в Україні 1990-2000-х років, шляхи модернізації її змістового наповнення. Визначено місце і значення архівного менеджменту як навчальної дисципліни в підготовці архівістів. Представлено чинні авторські курси з керування архівами, зауважено на їх науковому змісті та навчальній спрямованості. Зазначено на перспективності архівного менеджменту для підготовки фахівців та розвитку архівної галузі.
Зовнішня політика США щодо КНР під час президентства Джеральда Форда: 1974-1977 роки
У статті досліджено зовнішню політику США щодо КНР під час президентства Джеральда Форда у 1974-1977 рр. Охарактеризовані причини, хід та наслідки активізації зовнішньополітичної стратегії США у китайському напрямку протягом періоду, що вивчається. Вивчено практичну реалізацію Вашингтоном “Тихоокеанської доктрини” Дж. Форда. Охарактеризовано роль різних угрупувань в американському істеблішменті у формуванні політики Білого Дому стосовно Китаю. Проаналізовані конкретні зовнішньополітичні дії адміністрації президента США Джеральда Форда щодо КНР у 1974-1977 рр.