Світовий Конгрес Українців на сторінках наукового щорічника «Україна дипломатична» (2000-2024)
У статті представлено комплексний аналіз висвітлення діяльності Світового Конгресу Українців (СКУ) на сторінках наукового щорічника «Україна дипломатична» за період 2000-2024 рр. Вона базується на вивченні матеріалів видання, що систематизовані за хронологічним та тематичним принципами, з використанням загальнонаукових і спеціальних історичних методів дослідження та методів джерелознавчого аналізу. Проаналізовано динаміку появи згадок про СКУ у щорічнику, що відображає зростання уваги з боку науковців і дипломатів до діяльності цієї міжнародної організації, особливо після 2014 р., коли почалася «гібридна» фаза російсько-української війни. Виявлено основні напрямки діяльності СКУ, що висвітлені на сторінках щорічника, а саме: захист прав людини, підтримка незалежності і суверенітету України, сприяння демократичним процесам в країні, розвиток культурної, економічної і публічної дипломатії та контроль за виборами в Україні. Особливу увагу приділено ролі СКУ щодо консолідації української діаспори та її взаємодії з Україною. Простежено еволюцію взаємовідносин СКУ з центральними органами влади України, починаючи від перших контактів до підписання меморандумів про співпрацю. Висвітлено процес набуття СКУ статусу міжнародної організації, його співпрацю з міжнародними інституціями, зокрема ООН, Радою Європи, НАТО, ОБСЄ та ЄС. Розкрито внесок СКУ у розвиток різних напрямків публічної дипломатії України, зокрема економічну, наукову, експертну, освітню, культурну, цифрову та спортивну дипломатію. Наведено приклади конкретних заходів та ініціатив, які СКУ здійснював з метою поліпшення іміджу України у світі. Матеріали щорічника розглянуто як цінне джерело для вивчення історії СКУ та його впливу на міжнародні відносини України. Висвітлено публікації ветеранів дипломатичної служби, які містять унікальні відомості про діяльність Конгресу. Результати дослідження сприяють заповненню лакун в історіографії української діаспори та міжнародних відносин України, а також можуть бути використані для подальшого вивчення ролі СКУ як важливого актора міжнародної політики.
науковий щорічник «Україна дипломатична»
Еволюція репрезентації кримськотатарського народу в українських шкільних підручниках
Дослідження спрямоване на аналіз змін у репрезентації історії кримськотатарського народу в українських шкільних підручниках з історії після 2014-2016 років, а також виявлення тенденцій до подолання негативних стереотипів та інтеграції кримськотатарської тематики в загальноукраїнський історичний наратив. Вивчено підручники для учнів 5–11 класів, проаналізовано роботи відомих авторів та проведено дискурсивний аналіз. Дослідження виявило позитивну динаміку у висвітленні історії кримськотатарського народу, зокрема в контексті трагічних подій, таких як депортація 1944 року, а також в аспектах, пов'язаних із державотворчими прагненнями, внеском у дисидентський рух та сучасними викликами. Сучасні підручники поступово переходять до більш об’єктивного висвітлення історичних фактів, інтегруючи тематику кримських татар у спільний національний наратив. Це дозволяє не лише подолати попередні стереотипи, а й забезпечити глибше розуміння взаємодії між українцями та кримськими татарами в різні історичні періоди. Основні тенденції включають перегляд наративів, визнання внеску кримськотатарського народу в українське суспільство, а також боротьбу з імперськими стереотипами, що актуалізувалося після анексії Криму у 2014 році.
Український інститут національної пам’яті як інституційна основа декомунізації в Україні
Метою роботи є розгляд діяльності Українського інституту національної пам’яті як інституційної основи декомунізації в Україні. Наукова новизна дослідження полягає у тому, що тут уперше комплексно проаналізовано процеси створення й діяльності Українського інституту національної пам’яті як інституційної основи декомунізації в Україні. У результаті автор приходить до висновків, що Український інститут національної пам’яті був створений Постановою Кабінету Міністрів України у 2006 р. відповідно до ініціативи Президента В. Ющенка. Він отримав статус центрального органу виконавчої влади та мав широке коло завдань, пов’язаних з відновленням та збереженням історичної пам’яті українського народу. Упродовж 2010–2014 рр. Інститут діяв як науково-дослідна установа. Свій статус центрального органу виконавчої влади Український інститут національної пам’яті поновив після Революції гідності. У цей час він перетворився на інституційну основу декомунізації в Україні.
Український інститут національної пам’яті
Формування особистості у 1960–1980-х рр.: радянська русифікаційна політика
У пропонованій статті визначено передумови та наслідки впливу русифікаційних процесів на формування радянської особистості. За допомогою політики так званого «виховання мас» партійна номенклатура намагалася трансформувати свідомість тогочасного радянського громадянина. Тотальна русифікація, мовно-культурні трансформації та нівелювання національних здобутків народів УРСР призводили до цілковитого зламу свідомості індивідів. Радянські ідеологи нав’язували населенню нову реальність. У цьому контексті досить важливим є дослідження мовного питання. Оскільки російська набувала статусу «мови всесоюзної комунікації», вільне володіння та відповідно її вивчення, відкривало для населення певні перспективи. У результаті поширення русифікаційних процесів у науково-освітній галузі відбувалася трансформація національної ідентичності населення Радянської України. Поява телебачення та радіомовлення лише посилила вищезазначені тенденції. Адже за допомогою телерадіомовлення керувати свідомістю широких народних мас стало набагато зручніше. Такий стан речей спричиняв появу комплексу меншовартості в етнічних груп, що проживали на території тогочасного Радянського Союзу. Особливо негативно такі тенденції позначилися на проявах самоідентифікації українців, які були змушені пристосовуватися до нової реальності. В нових умовах існування, прояви української мовно-культурної та національної ідентичності прирівнювалися до «буржуазного націоналізму» та плюралізму думок, що надалі, лише посилювало тиск партійної номенклатури на україномовне населення республіки. Таким чином, дослідження впливу русифікаційних процесів на формування нового типу особистості в Радянській Україні 1960–1980-х рр. є досить актуальним. В умовах сучасної російсько-української війни, проблема трансформації національної самосвідомості українського народу потребує подальшого ґрунтовного аналізу. В цьому контексті вагомого значення набуває дослідження русифікації, як ключового чинника зламу української ідентичності.
Єврейський погром у Бердичеві 5 січня 1919 р.
Метою статті є дослідження єврейського погрому у місті Бердичеві 5 січня 1919 р., а саме: передумов, перебігу та пошук його основних винуватців. Методологія наукового дослідження ґрунтується на основі загальнонаукових і спеціальних історичних методів з урахуванням базових принципів історичного пізнання. Принципи історизму та науковості дали змогу відтворити події, пов’язані з єврейським погромом у місті Бердичеві 5 січня 1919 р., з урахуванням історичних обставин та відтворенням причинно-наслідкових зв’язків. Принцип об’єктивності допоміг підійти до розгляду окресленої проблематики з урахуванням об’єктивних історичних закономірностей та з критичним аналізом літературно-джерельної бази. Використання принципу системності дозволило врахувати всю наявну автору літературно-джерельну базу для комплексного охоплення теми. Наукова новизна полягає в тому, що вперше на основі широкої джерельної бази досліджено основні передумови та специфіку перебігу єврейського погрому в Бердичеві 5 січня 1919 р., а також здійснена спроба пошуку винуватців погрому. У результаті автор приходить до висновку, що передумовами здійсненню єврейського погрому стали погіршення безпекової ситуації, зниження рівня забезпечення військовослужбовців гарнізону та активізація більшовицького підпілля у Бердичеві. Ситуацію погіршували чутки про підтримку євреями німців та вимога військової влади про сплату контрибуції у розмірі трьох мільйонів карбованців. Єврейський погром вчинив військовий загін полковника Олександра Палієнка, який підпорядковувався голові «Головної слідчої комісії при Директорії» Михайлу Ковенку. Приводом для здійснення погрому стала інформація про більшовицький заколот, який нібито готувався у місті на 5 січня і мав відбутися після засідання ради робітничих, козацьких та селянських депутатів у приміщенні місцевого театру. Погром був організованим та носив характер грабунку.
Директорія Української Народної Республіки
Село Великі Проходи Харківського району Харківської області за матеріалами ревізьких сказок 1721 року
Стаття присвячена оприлюдненню первинних матеріалів подушного перепису населення с. Великі Проходи, що від часу свого заснування в 1660 р. відносилося до Бєлгородського повіту, в 1780 р. увійшло до складу новоутвореного Харківського повіту, в 1923 р. – Дергачівського району Харківської області, а в 2020 р. – Харківського району та області. Найстарішим із архівних документів по даному селу є подвірний перепис 1678 р., який зберігається у фонді Помісного приказу Російського державного архіву давніх актів (РДАДА). Після ряду реформ Петра І щодо вдосконалення фіскального обліку населення в 1718 р. подвірні переписи було замінено на подушні, де одиницею обліку стала ревізька «душа», а матеріали переписів були названі ревізькими казками. Запропоноване до розгляду джерело є першою ревізькою казкою с. Великі Проходи 1721 р., первинні матеріали якої знаходяться у фонді “Ландратські книги і ревізькі сказки” РДАДА. Автором приведені характерні особливості та повний текст даної ревізії, перекладений на українську мову зі збереженням оригінальної структури документу. Формуляр ревізької сказки в 1721 році був ще на початковому етапі свого становлення, тому переписні листи являють собою перелік чоловічого податного населення в кожному дворі з указанням їхнього віку і соціального стану. Численні помилки у віці є свідченням неефективної роботи відповідальних осіб на початку впровадження ревізійних переписів. Перша ревізія по всій території України, що входила до складу Російської імперії, була проведена тільки в 1782 р. Фактично це була вже четверта ревізія, а до цього подушні переписи проводилися тільки в окремих регіонах України і лише серед певних верств населення. Таким чином, введення до наукового обігу матеріалів ревізької сказки с. Великі Проходи 1721 р. може бути корисним у соціально-демографічних, просопографічних, генеалогічних та краєзнавчих дослідженнях.
Становлення світової політики США наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст.
У статті досліджено становлення світової політики США наприкінці XIX – на початку ХХ ст. Висвітлено ідеолого-політичні аспекти обґрунтування становлення США як світової держави. Охарактеризовані причини активізації колоніальної експансії США у 90-х роках XIX ст. З’ясована роль основних угруповань усередині американського істеблішменту в питанні активізації колоніальної політики Вашингтону протягом періоду, що досліджується. Проаналізовано міжнародні наслідки посилення колоніальної експансії США після іспано-американської війни та захоплення Філіппін наприкінці XIX – на початку ХХ ст.
Зовнішньополітична програма А.-Ж. дю Плессі де Ришельє та реалізація завдань державного розвитку Франції у 1620-1640-х роках
У статті в загальноісторичному контексті розкривається реалізація зовнішньополітичної програми першого міністра Людовіка XIII А.-Ж. дю Плессі де Ришельє. Автор аналізує основні риси зовнішньополітичної програми кардинала, її зв’язок з міжнародним положенням Франції та результативність з точки зору розвитку французького абсолютизму. Зовнішньополітична програма першого міністра Людовіка XIII базувалась на усвідомленні необхідності вирішення декількох зовнішньополітичних завдань, кожне з яких тісним чином було пов’язане з внутрішнім розвитком Франції. В “Політичному заповіті” Ришельє чітко аналізує власні цілі та обґрунтовує їх: боротьба з австрійськими та іспанськими Габсбургами, придушення політичних амбіцій дворянства, боротьба з гугенотами всередині самої Франції. За наслідками реалізації зовнішньополітичної програми першого міністра Франція отримала провідні позиції в континентальній Європі. Це фактично обумовило весь подальший шлях французького абсолютизму до Французької революції кінця XVIII ст. Таким чином, кардинал Ришельє посідає визначне місце в історії Франції Нового часу, адже його політичний спадок становить значний інтерес навіть в XXI ст.
Польсько-український конфлікт у Карпатському краї ОУН (1943-1945)
У статті розглядається один із найбільш складних періодів у спільній історії українського і польського народів – роки Другої світової війни, оскільки саме це був період найбільшого польсько-українського протистояння. Польсько-українське протистояння, яке досягло свого піку у 1943-1944 рр. відбувалося як на військово-організаційному (між українським націоналістичним і польським підпіллям), так і побутовому рівнях (між українським і польським населенням, передовсім сільським). Виокремлені причини та наслідки польсько-українського протистояння. Встановлено, що його кульмінація у Карпатському краї припадала на першу половину 1944 р., окремі ж акції припадали на другу половину 1944 р. Відтак уже наприкінці 1944 р. на початку 1945 р. польське підпілля на західноукраїнських землях практично перестало існувати, а польсько-українське протистояння, особливо його військова сторона пішло на спад.
Реорганізація освіти на Дрогобиччині в 1939-1944 рр.: порівняльний аналіз радянських і німецьких практик
У статті порівнюється політика гітлерівського та сталінського режимів щодо реорганізації освіти на теренах Дрогобицької області УРСР у 1939-1944 рр. Порівняльний аналіз охопив такі аспекти: управління освітою, мережа шкіл, педагогічні кадри, учнівський контингент, фахова і вища освіта, освіта дорослих та курсова система навчання. Встановлено, що нацистська освітня політика була більш руйнівною в інституційному та особистісному вимірі, однак відзначалася меншим контролюючим потенціалом. До позитивних сторін освіти у радянський період автор зараховує збільшення кількості україномовних шкіл, залучення значного числа дітей шкільного віку до школи, в нацистський – широку розбудову фахового шкільництва.
Формування бюрократичного апарату Української Держави
Дана робота присвячена такому аспекту внутрішньої політики уряду Української Держави та особисто гетьмана П. Скоропадського, як розбудова бюрократичної системи, за допомогою якої забезпечувалося належне функціонування існуючих тоді різноманітних державних установ. Автором були використані у якості джерел офіційні документи, зокрема нормативні акти 1918 р., архівні джерела, спогади сучасників, преса досліджуваного періоду і наукові дослідження сучасних науковців. Це дало змогу дати об’єктивну оцінку діяльності гетьманського уряду щодо розбудови системи державного управління та бюрократичного апарату. Окрема увага була приділена кадровій політиці українського уряду, матеріальному забезпеченню державних службовців, деяким проблемам суспільно-політичного характеру, що впливали на роботу бюрократичного апарату Української Держави.
Держава як актор: до проблеми формування території Харкова (друга половина XVIII – початок ХХ ст.)
В статті розглядається питання про роль держави в процесі формування території Харкова в другій половині ХVIII – на початку ХХ ст. Базуючись на планах розвитку міста, які надходили від імперської влади, проводиться аналіз ступеню їх реалізації в міському просторі. В основі роботи – акторно-мережева теорія Б. Латура, яка зображує всі явища як результат взаємодії між акторами (людьми та не-людьми). Ми простежуємо сліди в процесі формування міського простору лише одного провладного актора – планів розвитку міста, що надходили до Харкова. Дослідження відповідає на запитання про причини нереалізованості планів та акторів, які заважали їх втіленню. На нашу думку, неможливо розглядати взаємодію держави та людини виключно як дихотомію, адже в цьому процесі беруть участь і інші дійові особи. Таким чином, державні плани не були реалізовані через сукупність дій різних акторів, в тому числі, через відсутність місцевих спеціалістів, які б просували забудову за імперським зразком, недостатнє фінансування, природні фактори на кшталт незручного рельєфу та небажання самих мешканців перебудовувати чи зносити власні будівлі у відповідності до офіційних вимог.
Політичні репресії проти протестантських деномінацій у радянській Україні (1920-1930-ті роки): історіографічний аспект
У статті проаналізована новітня вітчизняна історіографія репресивної політики компартійно-радянського режиму щодо вірних, пресвітерів та проповідників протестантських громад України у міжвоєнні роки. Зокрема, автором розглянуті проблематика досліджень, погляди вітчизняних науковців на причини, форми, методи, етапи, наслідки, регіональну специфіку політичних репресій проти протестантів Радянської України в окреслений період, а також визначені перспективи подальшого опрацювання проблеми. У статті, спираючись на науковий доробок вітчизняних істориків, присвячений зазначеній проблемі, показан о, що політичн і репресії проти протестантських деномінацій в Україні розпочалися наприкінці 1920-х років, були детерміновані двома чинниками – утвердженням тоталітарного режиму та сталінською модернізацією, а найпотужніша за наслідками серія гонінь відбулася у період “великого терору”. Їх результатом стала ліквідація керівних структур, припинення легальної діяльності й поява нелегальних протестантських громад.
Рецензія на монографію: Скирда І. М. ХІІ Археологічний з’їзд: передумови, перебіг подій, історичне значення. Харків: ХНУ імені В.Н. Каразіна, 2018. 252 с.
Нове академічне видання з історії розвитку знань про керамікув установах УАН-ВУАН-АН УРСР
Рецензія на монографію: Котенко Вікторія. Історія української археологічної керамології (1918-1953): монографія. Опішне: Українське народознавство, 2018. 240 с. (Українські керамологічні студії, вип. 16).
США та колоніальне питання в міжнародних відносинах: 1918-1921 рр.
У статті досліджено позицію США у колоніальному питанні в контексті міжнародних відносин у 1918-1921 рр. Охарактеризовані причини, хід та наслідки активізації Вашингтона у врегулюванні колоніальної проблеми після Першої світової війни. Вивчено процес формування та реалізації зовнішньополітичних ініціатив президента США Вудро Вільсона у колоніальному питанні протягом періоду, що досліджується. Проаналізовано роль США у посиленні колоніальної боротьби між великими державами у 1918-1921 рр.
ВУАН у проекті “Шефство громадськості Київщини над Сталінщиною” (1929-1932): за матеріалами місцевої преси
У роботі висвітлюється комплекс заходів культурно-освітніх та наукових установ, відомий як “Шефство громадськості Київщини над Сталінщиною”, хронологічно активна фаза реалізації якого співпадає з роками першої п’ятирічки з 1929 р. до 1932 р., надалі трансформуючись у формат соцзамовлень. Досліджено два основні напрями втілення культурного та наукового проекту: заходи установ освіти та культури з остаточної ліквідації неписьменності, підняття рівня культури в регіоні та практичний внесок наукових установ ВУАН у розвиток промисловості Донбасу.
Протидія служби безпеки господарсько-фінансовим зловживанням в підпіллі ОУН та УПА
У статті на основі невідомих і маловідомих документів досліджено протидію зловживанням в господарсько-фінансовій діяльності підпілля Організації українських націоналістів (далі – ОУН) та Української повстанської армії (далі – УПА). Доведено, що головні “антикорупційні” функції виконувала Служба безпеки. Керівники підпілля, які допустили корупційні злочини своїх підопічних, суттєво понижувалися в посаді. Безпосередніх винуватців зловживань страчували. За дрібні господарчі злочини карали додатковими навантаженнями під час служби.
Походження та типологія оборонних дворів на Чернігівщині
У статті розглядається історіографія розвитку такого типу поселення, як “оборонний двір” на території Чернігово-Сіверщини. Це питання постало у зв’язку з тим, то деякі дослідники пояснюють його появу впливами і тенденціями часів входження Чернігівщини до складу Речі Посполитої. Однак аналіз історіографії даного питання показав, що витоки даного типу поселення простежуються ще в Стародавній Русі. У період з ХІ по ХІІІ ст. на території Давньоруської держави існували феодальні двори-садиби, на кшталт середньовічних європейських ранніх замків. Головна їхня відмінність від міських замків полягала в тому, що вони були заміськими, не входили в систему укріплень інших населених пунктів. Проблематику оборонного двору розробляли і польські вчені. Вони також виводять його еволюцію з часів формування польської державності та розвитку шляхетського стану аналогічного давньоруському боярству. На жаль, на сьогоднішній день не існує універсальної типології такого типу садиб. Тому автор зробив спробу її розробити. Авторська типологія є тільки пробною, тому вимагає доопрацювань і уточнень в майбутньому. Однак вже зараз зрозуміло, що багато елементів укріплених дворів XVII-XVIII ст. еволюціонували з укріплених дворів ХІ-ХІІІ ст. і мали багато в чому місцеву традицію. Тому теза про те, що такий тип поселення, як “укріплений двір”, був принесений на Чернігівщину звідкілясь, не відповідає дійсності.
Архівна освіта в Україні: стан і перспективи
У статті висвітлено чинники реформування архівної освіти в Україні 1990-2000-х років, шляхи модернізації її змістового наповнення. Визначено місце і значення архівного менеджменту як навчальної дисципліни в підготовці архівістів. Представлено чинні авторські курси з керування архівами, зауважено на їх науковому змісті та навчальній спрямованості. Зазначено на перспективності архівного менеджменту для підготовки фахівців та розвитку архівної галузі.
Зовнішня політика США щодо КНР під час президентства Джеральда Форда: 1974-1977 роки
У статті досліджено зовнішню політику США щодо КНР під час президентства Джеральда Форда у 1974-1977 рр. Охарактеризовані причини, хід та наслідки активізації зовнішньополітичної стратегії США у китайському напрямку протягом періоду, що вивчається. Вивчено практичну реалізацію Вашингтоном “Тихоокеанської доктрини” Дж. Форда. Охарактеризовано роль різних угрупувань в американському істеблішменті у формуванні політики Білого Дому стосовно Китаю. Проаналізовані конкретні зовнішньополітичні дії адміністрації президента США Джеральда Форда щодо КНР у 1974-1977 рр.
Геополітичні передумови Кримської війни (1853-1856 рр.) і таємні російсько-іранські переговори
Протягом столітнього періоду від кінця наполеонівських війн й до початку Першої світової війни Кримська війна (1853-1856 рр.) виявилася найбільш кровопролитною в історії людства. Як в англійській (по історичній традиції), так і в радянській історіографії (з ідеологічних міркувань) закріпилася думка про виключну вину Миколи I за початок Кримської війни. Але, як показав аналіз передвоєнної політичної ситуації в Європі, зіткнення геополітичних, імперських інтересів конфронтуючих тоді сторін як у самій Європі, так і на Близькому Сході, підштовхнуло провідні країни континенту – Англію, Францію, Австрію, – а також Туреччину до війни з Росією. Відповідно, у розв’язуванні війни були у більшому чи меншому ступені винні лідери цих країн. Сформований не на користь Росії розклад сил перед початком війни з Туреччиною призвів імператорський двір до думки про необхідність укладання військового союзу з Іраном. Створення такого союзу допомогло б Росії запобігти створенню турецько-іранського військового блоку, дії якого були б спрямовані на Кавказ. Побоюючись подібного результату, Росія розпочала влітку 1853 р. інтенсивні таємні дипломатичні переговори з Каджарським Іраном з метою укладання з цією країною військового союзу. Тривалі переговори завершилися у вересні 1854 р. підписанням у Тегерані, невідомої для широкого кола дослідників, конвенції про нейтралітет Ірану у Кримській війні. У тих умовах, коли Росія протистояла об’єднаній європейській коаліції, а на Кавказькому фронті російській армії довелося воювати на двох флангах: проти турків на російсько-турецькому кордоні і з Шамілем – на Кавказі, нейтралітет Ірану можна вважати успіхом російської дипломатії.
російсько-іранські таємні переговори 1853-1854 рр.
іранська конвенція про нейтралітет 1854 р.
“Справа Добоша”: найбільший провал спецслужб ЗЧ ОУН у протистоянні з органами КДБ
У статті, на основі документів ГДА СБУ, досліджено обставини арешту кур’єра ЗЧ ОУН Ярослава Добоша. Доведено, що КДБ використав “справу Добоша” для розгортання репресії проти дисидентів (операція “Блок”), а також підриву авторитету ЗЧ ОУН в середовищі української діаспори. Впродовж тривалого періоду “образ Добоша” слугував радянській пропаганді доказом співпраці опозиційної української інтелігенції з західними розвідками. Проаналізувавши біографію Ярослава Добоша, з’ясовано, що на виконання небезпечної місії в Україні, він погодився виключно через свої патріотичні переконання. Потрапивши у заздалегідь підготовлену органами КДБ пастку, кур’єр ЗЧ ОУН виявився погано підготовленим. На допитах розповів про свої зв’язки із дисидентами у Києві та Львові, а також погодився публічно виступити із “каяттям”. Повернувшись до Бельгії, Добош відмовився від своїх слів, виправдовуючись, що говорив під тиском. Однак його заява уже не мала суттєвого значення.
Невідомі документи 1734 року про закріпачених шведських підданих
Дана робота присвячена публікації й аналізу двох раніше невідомих рукописних документів 1734 року. Ці документи містять відомості про кількох осіб шведської національності, незаконно вивезених російським дворянином І. Поповим під час Північної війни з території Швеції. Матеріали зберігаються у Державному архіві Сумської області. Вони входять до архівної справи Охтирського повітового суду, але тематично не пов’язані з нею. Знайдені документи колись були частиною значно більшого за обсягом комплексу матеріалів. У них йдеться про прохання колишніх шведських підданих звільнити їх з кріпосної залежності від білгородських та курських поміщиків Попових та Долгінцових. Подальша доля цих людей залишилася невідомою. Але відомо, що вони зазнавали знущань з боку своїх господарів. Російське законодавство цього часу забороняло таке поводження з особами шведської національності. Про це йшлося в умовах Ніштадської мирної угоди 1721 року. Два виявлені документи ілюструють епізоди з життя кількох іноземців, які потрапили у неволю. Проаналізовані матеріали дають змогу під новим кутом подивитися на таке історичне явище, як кріпацтво на території Російської імперії. Вони дозволяють вивчити один із шляхів поповнення кріпацької верстви. Документи також можуть бути використані як джерело до вивчення низки аспектів соціальної історії, у біографічних дослідженнях.
Ганс Гайнріх Боомс і теорія експертизи цінності документів
Статтю присвячено одній із найважливіших і найскладніших завдань архівістики – теорії експертизи цінності документів. Незважаючи на репрезентативну наукову літературу, окремі її аспекти залишаються недостатньо розробленими. Ганс Бомс, один із найбільших європейських теоретиків і практиків архівістики ХХ ст., увійшов в історію розробками з експертизи документів. Основний зміст його теорії полягав у необхідності врахування комплексних підходів до визначення значущості документів, зокрема ціннісних рамок суспільства, особи. Він став першим, хто змінив офіційну парадигму архівів на суспільну, визнав корисність герменевтики для з’ясування мотивів створення документів, не торкаючись при цьому відносності об’єктивного й суб’єктивного відображення в них реальності.
Специфіка формування системи охорони здоров’я дорослого населення нових соціалістичних індустріальних міст останньої третини ХХ ст.
Аналізується розвиток терапевтичної служби молодого міста епохи “розвинутого соціалізму”, що стала основою створення міської системи охорони здоров’я у пізньорадянських індустріальних центрах. Виявлені проблеми й досягнення на цьому шляху, виділені специфічні особливості створеної на початок “Перебудови” системи міської охорони здоров’я, що різко відрізняли новіе соціалістичні індустріальні центри від міст європейської частини країни. У досліджуваний період у Набережних Челнах була проведена велика робота з налагодження терапевтичної служби. На момент початку будівництва промислових підприємств у місті було одне терапевтичне відділення центральної районної лікарні. Були відкриті лікарні та поліклініки, для обслуговування робітників функціонували здоровпункти, цехова служба. Терапія була основою всіх спеціалізованих медичних послуг, тому нарощування цієї служби багато у чому відповідало потребам міста, що будувалося. У результаті, на базі терапевтичної служби були сформовані спеціалізовані відділення, які у подальшому будуть працювати як самостійні служби. В умовах швидкого демографічного зростання у місті йшло постійне розширення мережі медичних установ, збільшення їх кадрового потенціалу та зростання оснащеності матеріально-технічною базою. Це стало основою для головного результату діяльності терапевтичної служби міста за цей період – переходу від територіально-виробничого принципу обслуговування пацієнтів до територіально-спеціалізованого. Ці результати дозволили зберегти позитивну динаміку розвитку охорони здоров’я міста у подальші роки “Перебудови” і розпаду СРСР, коли синхронно стан галузі в цілому по країні різко погіршився.
Болгарська сім’я Південної Бессарабії у першій половині ХІХ ст. в науковому полі соціальної історії
Об’єктом дослідження визначено сім’ю в болгарських діаспорних групах. Предмет дослідження складає еволюція форм, структури й елементів повсякдення болгарської сім’ї Південної Бессарабії, а також видозміна притаманних їй міжпоколінної взаємодії і родових відносин. Автор робить висновок щодо досліджуваної соціальної системи болгарської сім’ї Південної Бессарабії першої половини ХІХ ст. та формулює на основі опрацювання кількості демографічних показників, що в перші два десятиліття населення зберігало соціальну та поведінкову модель, властиву Болгарії XIX ст., при цьому поступово наближало її до демографічної моделі європейської частини Російської імперії. Як результат, на середину століття відбувається вироблення власної демографічної поведінки, що поєднувала риси двох моделей.
Джерела до історії товариства “Просвіта” в Сумах (1917-1918 рр.)
Ця робота присвячена публікації й аналізу 15 раніше невідомих документів з історії Сумської “Просвіти” доби Української революції (1917-1921). Зміст документів засвідчує, що в Сумах Товариство “Просвіта” було створено 9 квітня 1917 р. і вже 21 травня голосно заявило про себе, ставши організатором Шевченківського свята. Тоді ж Товариством були внесені до міської думи пропозиції назвати одну з вулиць міста іменем Тараса Шевченка, а також поставити йому пам’ятник. “Просвіта” прийняла активну участь в українізації державного управлінського апарату за гетьмана Павла Скоропадського. При “Просвіті” були відкриті курси з українознавства та української мови для державних службовців, вчителів та всіх бажаючих. У жовтні 1918 р. під час розгортання дискусії про впровадження в Україні двох державних мов – української і російської, з’їзд товариств “Просвіт” Сумського повіту однозначно висловися за українську мову як єдину державну і резолюція з цього приводу була направлена гетьманові Скоропадському. Крім того, “Просвіта” постійно організовувала проведення літературних вечірок та концертів, читання лекцій, найчастіше у своєму приміщенні. Театральна справа залишалася одним з головних напрямків діяльності “Просвіти”. Сумські просвітяни ставили спектаклі як своїми власними силами, так і організовували виступи українських труп в орендованому ними театрі Корепанова. При “Просвіті” діяв також український хор. У 1918 р. найбільш значущим у діяльності Сумської “Просвіти” було відкриття її зусиллями українських гімназій у Сумах та селах Нижня Сироватка й Юнаківка.
Функційний аналіз привілеїв в документно-комунікаційній системі оборонної політики м.Львів династії Ягеллонів у період його доджерельного існування (інформаційний потенціал архівних фондів ЦДІАЛ України)
Здійснено аналіз фондів Центрального державного історичного архіву України, м.Львів (ЦДІАЛ України). Виявлено, що до найбільш значних за інформаційним потенціалом щодо оборонної політики династії Ягеллонів належать: ф.52, 131. Досліджено один із видів документів, створених в королівській канцелярії, а саме привілеї як результат діяльності документно-комунікаційної системи оборонної політики м. Львів династії Ягеллонів. На основі їх здійснено аналіз функцій, які вони виконували у період їхнього доджерельного існування. З’ясовано наступні функції: інформаційну, соціальну, комунікативну, управлінську, правову, а також історичну, яких набули привілеї після своєї оперативної дієвої ролі і були відправленні до ЦДІАЛ України на збереження. Під час опрацювання систематизовано привілеї за їх змістом як такі, що були видані для відновлення обороноздатності міста, для захисту від нападів турецько-татарських військ та від усунення природних катаклізм. В роботі наведено приклади привілеїв династії Ягеллонів та динаміку їх видачі. У результаті проведеного дослідження встановлено, що міські привілеї, надані монархами у різні часи, є основним джерелом дослідження політики королів щодо зміцнення обороноздатності Львова. А також з аналізу змісту королівських привілеїв можна прослідкувати становлення Львова як важливого оборонно-стратегічного центру. Міські укріплення вперше згадуються у привілеях Владислава II Ягайла. За правління наступників Владислава II Ягайла – Казимира IV і Яна Ольбрахта завершувалось масштабне зведення нових укріплень, мурів та веж. Привілеї королів-наступників Ягайла типологічно схожі і надавались з цією ж самою метою, що й самим Владиславом II Ягайлом.
Маргіналістика в музейних дослідженнях: на прикладі бібліотеки НМІУ
В статті здійснено першу в науковій практиці Національного музею історії України комплексну спробу дослідити маргіналістику на прикладі стародруків, антикварних книг і книг, виданих з другої половини XIX ст., що зберігаються в бібліотеці музею. Систематизовано джерельну базу та історіографію дослідження, узагальнено зміст публікацій співробітників музею та зроблено висновок про малу присутність інтересу до дослідженої бібліотеки в фаховій дискусії в Україні. В результатів, авторкою обґрунтовано висновок про відсутність фахових публікацій про бібліотеку як джерело наукової інформації з історії книгодрукування України або про музейні книжкові збірки поза Національним музеєм історії України. За результатами музейної атрибуції, бібліографічного опису та типологізації книжкових пам’яток за прийнятими критеріями, зроблено внесок в опрацювання та популяризацію колекцій Національного музею історії України, дослідження історії книги як об’єкту матеріальної та духовної спадщини, особистості її читача та читацьких культур різних епох. Іншим суттєвим результатом дослідження стало введення в науковий обіг попереднього переліку книг з маргіналіями, що обрані предметами дослідження. Зроблено акцент на крайню актуальність подальшого комплексного наукового опрацював книжкових пам’яток з метою надання їм статусу рідкісних та цінних видань через внесення до Державного реєстру національного культурного надбання. Авторкою визначено перспективи подальших розвідок: продовження комплексного опрацювання маргіналій і пошук фрагментів історичних бібліотек, які нині є частиною бібліотеки Національного музею історії України, в інших музеях, архівах і бібліотеках для збільшення внеску дослідження історії книгодрукування, розвиток спеціальних історичних дисциплін та музейної комунікації.